La început a fost Întunericul... iar apoi...
BANG !
A apărut o entitate aflată într-o expansiune infinită de timp, spatiu si materie.
Acum putem întelege evenimente
dincolo de limitele existentei noastre,
într-un loc numit... UNIVERS.
Universul este vast
uimitor, electrizant.
Dar pentru călătorii în spatiu în căutare de aventură
ar putea fi un drum fără întoarcere,
un loc din care nu te poti întoarce,
sau cel putin, nu te mai poti întoarce asa cum ai plecat.
Să mergem acolo unde nimeni nu s-a aventurat.
Să facem un tur virtual al celor mai periculoase locuri din galaxie
si dincolo de ea.
UNIVERSUL - CELE MAI PERICULOASE LOCURI DIN UNIVERS S01 E12
Adaptarea Bubuloimare
Călătoria în spatiu este o extraordinară aventură în necunoscut.
Dar în timpul călătoriei prin jungla galactică
trebuie să ne ferim de zonele cosmice fierbinti
locuri pline de violentă si mister.
Există locuri periculoase cu fenomene energetice foarte puternice
care sunt mai puternice decât detonarea unor arme atomice.
Infinit mai puternice.
Universul pare a fi un loc deosebit de violent.
Se pare că a apărut în urma unei explozii violente, numită "Big Bang"
Se pare că evenimentele violente continuă.
La 27 decembrie 2004
satelitii au înregistrat cea mai puternică explozie cosmică.
O explozie localizată la 30000 de ani lumină
care a avut puterea de a afecta atmosfera externă a planetei noastre.
Explozia a fost produsă de un magnetar
una dintre cele mai dense si mai periculoase stele existente.
Intensitatea câmpului magnetic a unui magnetar este de aproximativ
de 1000 de miliarde de ori mai mare decât a celui terestru.
Ca si exemplificare
ar putea sterge informatiile de pe o carte de credit
de la o distantă de 161000 km.
Este aproximativ jumătate din distanta până la Lună
adică destul de aproape, în termeni astronomici.
Aceste stele distrugătoare au cel mai puternic câmp magnetic din Univers.
Oamenii de stiintă au confirmat prezenta a 12 astfel de stele rare în galaxia noastră
E posibil să existe mai multe.
Brian Cameron de la Caltech
caută aceste stele în Calea Lactee.
Magnetarii reprezintă stele neutronice speciale
având câmpuri magnetice extrem de puternice.
Sunt cele mai dense forme de existentă a materiei în întregul Univers.
Existenta primului magnetar s-a manifestat sub forma unui eveniment energetic
detectat la finele anilor '70.
Cu toate acestea, la vremea aceea
nu stiam că e vorba de un magnetar.
Au rămas o necunoscută până la începutul anilor 90
când cercetătorii au sugerat că
aceste obiecte sunt dominate de câmpuri magnetice
iar teoria magnetarilor a fost confirmată.
Magnetarii apar în timpul agoniei stelelor mari.
Când o stea moare
începe colapsul care o transformă în supernovă.
Uneori, o stea neutronică densă
se formează din centrul exploziei unei supernove.
În timpul acestui proces
putine stele neutronice devin magnetari
care posedă un câmp magnetic puternic.
Aceste stele emit radiatii de tip X si gamma.
Credem că o stea neutronică normală se naste dintr-o stea obisnuită
care are de 10-20 de ori masa solară.
Există însă dovezi că
magentarii pot să apară din stele si mai mari
cu masă de 40 de ori mai mare decât cea solară.
În mod obisnuit
o stea de aceste dimensiuni ar fi prea masivă pentru a genera o stea neutronică.
Mai degrabă sunt generatoare de găuri negre.
Găurile negre sunt formate
prin compresia unei anumite mase într-un anumit volum.
Dintr-un motiv anume
aceste stele sunt incapabile să facă asta.
Una dintre teorii sustine că unele stele mari
suferă o pierdere de masă înainte de a exploda ca supernove
pierzând 90% din masa proprie.
Astfel, în loc să se transforme în găuri negre
steaua slăbită devine stea neutronică
cu o capacitate magnetică extremă.
Când forta magnetică devine extrem de puternică
deformează suprafata magnetarului
formând evenimente seismice, denumite "cutremure solare", la suprafată.
Uneori, scoarta se rupe de la stress
iar câmpul magnetic se reconfigurează intr-o stare energetică inferioară.
Când are loc un asemenea eveniment
steaua emite o minge de foc.
Asadar cutremurele de la suprafata stelelor neutronice par a fi
cauza flamelor gigantice pe care le observăm.
După ce un magnetar emite un astfel de semnal luminos
el depăseste, ca intensitate, toate stelele din galaxie
pentru câteva zecimi de secundă, cât durează.
Printre aceste flame gigantice
există emisii scurte de radiatii gamma, care se deplasează cu viteza luminii.
Flamele emise de magnetari sunt radiatii gamma.
Durează foarte putin, mai putin de o secundă
si emit intens in spectrul radiatiilor X
în comparatie cu alte radiatii gamma.
Dacă un călător prin spatiu ar devia de la curs
si ar fi destul de ghinionist
pentru a trece la mai putin de 1126 km de un astfel de obiect masiv
ar suferi consecinte oribile.
Câmpul magnetic al magnetarului
poate denatura atomii structurali ai fiintei umane
iar fortele gravitationale pot determina disolutia organismului.
Atunci, cât de aproape ar trebui să fie un magnetar
pentru a produce haos în Sistemul Solar ?
Unii sugerează
că unda unui magnetar situat chiar si la 10 ani lumină distantă
poate produce haos la nivel cosmic
un haos care ar distruge stratul de ozon
si ar produce un masacru planetar.
Sansele ca un astfel de eveniment să aibă loc sunt infime.
E un eveniment implauzibil.
Ar fi cam aceleasi sanse
cu cele ale trecerii unei stele prin Sistemul Solar.
Stim că nicio stea obisnuită
nu a trecut prin Sistemul Solar
de la formarea sa.
Oamenii de stiintă cred
că vârsta magnetarilor nu depăseste câteva mii de ani
si că se vor stinge în aproximativ 10000 de ani.
Începem să descifrăm
ciclul de viată al magnetarilor.
Credem că sunt foarte tineri
dar nu stim exact ce vârstă au.
În afară de magnetari
satelitii si observatoarele terestre
au mai înregistrat evenimente spatiale violente.
Oamenii de stiintă au confirmat
existenta unei forte fantomatice
atât de puternică
încât ar putea reprezenta cel mai diabolic fenomen din Univers.
Răufăcători nevăzuti bântuie prin fiecare galaxie.
O fiară aparte distruge totul în cale
si devorează totul ca pe un aperitiv.
E unul dintre cele mai ciudate si distrugătoare fenomene
din Univers.
O gaură neagră.
Cred că o gaură neagră
este locul cel mai violent din Universul cunoscut.
Treci de o limită
si nu te mai poti întoarce.
Se poate spune că e vorba de o atractie fatală.
O gaură neagră este o regiune a spatiului
unde atractia gravitatională este atât de puternică
încât nici lumina nu poate scăpa.
Triatlonista si specialista în astrofizică
Feryal Ozel
încearcă să descifreze
misterele acestei forte cosmice inefabile.
În interiorul unei găuri negre
forta gravitatională este atât de puternică
încât este inegalabilă.
Totul colabează la nivel de punct.
Ozel sustine
că orice se apropie de o gaură neagră
cade victimă inexorabilei forte gravitationale.
Imaginati-vă că înotati într-o piscină
în lipsa oricărui curent
si că vă puteti îndrepta în orice directie.
Acum, imaginati-vă că părăsiti piscina
si că vă aflati într-un râu.
Al cărui curent este deosebit de puternic
iar singura directie de urmat ar fi a acestui curent.
În directia curentului.
Spatiul din jurul unei găuri negre este similar acestui râu tumultuos.
Nu te poti împotrivi sorbului imens.
Când un obiect se apropie de marginile unei găuri negre
limită denumită "orizontul evenimentelor"
se află într-un punct fără întoarcere.
Pe măsura apropierii de această granită invizibilă
viteza individuală s-ar apropia
de miscarea extrem de rapidă a spatiului înconjurător
iar singura directie de urmat ar fi către gaura neagră.
Conceptul de gaură neagră
poate da nastere unor confuzii.
Ceea ce este cu adevărat
într-un sens anume,
este un loc fără întoarcere
sau cel putin, nu sub forma în care s-a intrat acolo.
Găurile negre sunt dificil de detectat
deoarece, asa cum sugerează si numele,
nu pot fi observate, deoarece sunt negre.
Dar oamenii de stiintă
au detectat o gaură neagră
atunci când forta ei gravitatională afectează un obiect cosmic,
cum ar fi o stea, aflată în trecere.
O gaură neagră izolată, nu ar fi vizibilă.
Ceea ce se vede dintr-o gaură neagră
este materialul incandescent care se roteste în jurul ei
si care este absorbit în interiorul ei.
În vecinătatea acestor găuri negre puternice
există multe radiatii
produse de gaura neagră
care absoarbe materia, o tensionează si o răsuceste
pe măsura prăbusirii în acestea.
Găurile negre consumă orice din proximitate
iar Universul contine miliarde de exemplare.
Specialista în astrofizică, Andrea Ghez
este una dintre cele mai cunoscute vânătoare de găuri negre.
Găurile negre sunt gurmande.
Ingeră orice găsesc în proximitate
de la gaze
până la stele si planete.
Când o gaură neagră înghite o stea
începe prin a o dezintegra.
E ca un chit siliconic întins la maxim
care se scurge precum apa
în sifonul de la chiuvetă.
E pulverizată complet.
Credem că găurile negre sunt produse
prin colapsul miezului unei stele masive
de 25-30 de ori mai mari decât Soarele.
Ajunse la finalul vietii lor
o stea masivă îsi consumă miezul
trecând de la heliu, carbon, azot, oxigen
până la fier, când nu mai rămâne energie nucleară.
Când miezul de fier ajunge la o anumită masă critică
ajunge la un punct în care nu se mai poate sustine
si va suferi un colaps
devenind o gaură neagră.
În acelasi timp, se produce o supernovă.
Supernova emite cantităti mari de energie
distrugând totul în vecinătate.
Apoi, rămăsitele exploziei
se prăbusesc în gaura neagră nou formată.
Se pare că
gaura neagră este caracterizată de forte gravitationale.
Gravitatia va atrage obiectele din proximitate
asa cum gravitatia solară atrage planetele.
De fapt
stelele se pot roti mult si bine în jurul găurii negre
fără a fi absorbite înăuntru.
Aceste stele sunt în sigurantă
fată de atractia fatală a găurii negre.
Dacă se aventurează prea aproape, însă,
prea aproape de o margine
atunci sunt absorbite.
Oamenii de stiintă cred că există
milioane de găuri negre neregulate chiar în galaxia noastră, Calea Lactee.
Si pentru că nu le putem vedea usor
unele ar putea fi foarte aproape.
Cât de aproape trebuie să fie un obiect
pentru a fi aspirat într-o gaură neagră ?
O distantă prea mică fată de o gaură neagră
ar fi egală cu distanta Soare-Pământ ? (155 milioane km)
Ar fi mult prea aproape.
Pentru călătorii în spatiu moartea într-o gaură neagră
ar fi un final violent.
Modul în care mori într-o gaură neagră depinde
de dimensiunile acesteia.
Există două categorii.
Majoritatea găurilor negre sunt de dimensiuni stelare
având de circa 30 de ori dimensiunea Soarelui.
Dacă o gaură neagră are dimensiunile unei stele
atunci fortele mareice din jurul găurii negre sunt suficient de puternice
pentru a te dezintegra complet
chiar si în afara orizontului evenimentelor.
Dacă ne-am dori să cădem într-o gaură neagră
cu sigurantă am evita una dintre acestea.
Ne-ar transforma în spaghete.
Pe lângă găurile negre de dimensiuni stelare
există altele gigantice
care au de milioane sau miliarde de ori masa solară.
La ora actuală, oamenii de stiintă cred
Acesti monstri domină centrul fiecărei galaxii, inclusiv a noastră.
Găurile negre
sunt unele
dintre cele mai misterioase si periculoase anomalii ale spatiului.
O gaură neagră are un apetit vorace.
Absoarbe tot ce întâlneste în cale
si elimină tot ce nu devorează.
Oamenii de stiintă au descoperit
existenta unor găuri negre gigantice
de milioane de ori mai mari decât verisoarele de dimensiuni stelare.
Există dovezi
în sensul că găurile negre gigantice au apărut după Big Bang
momentul de aparitie a Universului.
Se presupune că s-ar fi format
ca si găurile negre stelare, prin colapsul
miezului unei stele gigantice.
Dar au crescut prin ingerarea masivă
a gazelor din alte galaxii care s-au ciocnit de ele.
Oamenii de stiintă au descoperit
că acesti monstri negri
îsi exercită puterea în centrul galaxiilor.
Găurile negre supermasive se găsesc în centrul galaxiilor
probabil deoarece
sunt cele mai mari obiecte din galaxie.
Obiectele masive au tendinta de a se scufunda în centru
asadar, le vom regăsi în centrul galaxiilor.
Multă vreme, oamenii de stiintă nu au crezut
că o gaură neagră poate exista în Universul nostru apropiat
în Calea Lactee.
Dar, în 1995
specialista în astrofizică, Andrea Ghez,
a demonstrat existenta unei astfel de structuri.
În ultimii 10 ani am derulat un experiment
pentru a obtine un răspuns la întrebarea
referitoare la existenta unei găuri negre supermasive în centrul galaxiei noastre.
Modul în care am derulat acest experiment
utilizează miscarea stelelor în raport cu centrul galaxiei
pentru a testa prezenta sau absenta unei mase uriase
într-un volum foarte mic.
Prezenta, denotă existenta unei găuri negre.
La observatorul Keck din Hawaii
gazda unuia dintre cele mai mari telescoape din lume,
Ghez a început să utilizeze
o tehnologie inovativă, numită "optică adaptativă"
prin care poate focaliza obiectele îndepărtate.
Asa se vede fără optică adaptativă.
Cam asta se vede.
În acest pătrat, nu se vede nimic.
Când folosim optica adaptativă
stelele devin vizibile.
Această regiune contine stelele
care reprezintă baza acestui experiment.
Vrem să urmărim deplasarea stelelor.
Ghez a observat prezenta unui mare număr de stele
care se roteau în jurul unui obiect invizibil din centrul galaxiei
iar rotatia era extrem de rapidă.
Putem vedea aceste stele
care sunt apropiate de centru
si le putem urmări miscările.
Aceste stele se rotesc în jurul găurii negre
asa cum planetele se rotesc în jurul Soarelui.
Orbitele lor ne pot spune
unde se află gaura neagră
si anume, în locul indicat de acea stelută.
Acolo este centrul galaxiei noastre.
Detaliile referitoare
la vitezele stelelor în jurul acestui punct
la coordonatele orbitelor lor
ne pot aduce date referitoare la masa găurii negre
despre care credem, la ora actuală
că are de 4 milioane de ori masa solară.
Pentru Ghez
confirmarea prezentei unei găuri negre supermasive
în inima galaxiei noastre
este echivalentul cuceririi muntelui Everest.
A fost extraordinar să descoperim
o gaură neagră supermasivă în centrul galaxiei noastre
chiar si pentru faptul că ne pusesem această problemă.
Problema era, "există o gaură neagră supermasivă ?"
Iar noi am conceput un experiment care a răspuns la această întrebare.
Astrofizicianul Andrew Hamilton sustine
că moartea într-o astfel de gaură neagră
ar fi mult diferită fată de cea provocată de o gaură neagră stelară.
Dacă vrei să călătoresti
si să trăiesti experienta extremă a căderii într-o gaură neagră
pentru a vedea ce este acolo
atunci îti recomand o gaură neagră supermasivă.
E o idee mult mai bună. Spre deosebire de gaura neagră stelară
care te-ar dezintegra, chiar înainte de a intra în vârtejul mortal
un explorator spatial ar putea experimenta
o cădere liberă într-o gaură neagră supermasivă.
Interiorul unei găuri negre supermasive
ne arată că pe cât gaura neagră este mai masivă
cu atât are si dimensiuni mai mari.
Iar asta înseamnă
că fortele sunt destul de slabe
încât am putea trece de orizontul evenimentelor
si ne-am putea prăbusi în abisul găurii negre
fără a fi dezintegrati.
Cu toate acestea, în interiorul găurii negre
fortele centrifuge ale rotatiei
produc un efect repulsiv.
Dacă există urme de materie în interior
tot ceea ce este absorbit spre interior
va tinde să se ciocnească de ceea ce încearcă să iasă spre exterior.
Rezultatul coliziunii acestor energii
este un vârtej inimaginabil de plasmă densă superîncălzită.
În acest caz
e posibil să fii prăjit.
Cât de aproape trebuie să te situezi pentru a fi absorbit
de o gaură neagră supermasivă din centrul galaxiei ?
Pentru o gaură neagră supermasivă
e necesară o distantă de 1,5 milioane - 1,5 miliarde km
pentru ca influenta acesteia să fie resimtită.
Ani de zile
Observatorul cu raze X Chandra
a surprins gaura neagră
din centrul galaxiei noastre luând un aperitiv.
Spre deosebire de alte găuri negre supermasive, care se îndoapă.
Prin comparatie cu alte găuri negre, a noastră este inactivă.
Galaxia noastră contine putine gaze în centru.
Astfel, gaura neagră nu are cu ce se hrăni.
Nu mănâncă prea mult.
Parcă e la regim.
Gaura neagră din centrul galaxiei noastre pare a fi pusă la slăbit.
Pe de o parte, aceasta se datorează
faptului că, pe măsură ce o galaxie îmbătrâneste
există din ce în ce mai putină materie pentru hrana găurii negre.
Dar, în viitor
ar putea deveni mai activă
dacă va găsi resurse gazoase în centrul galaxiei.
O modalitate de a resuscita apetitul găurii negre supermasive
ar fi coliziunea cu o altă galaxie.
Vi se pare imposibil ?
La 2 milioane de ani-lumină
cel mai apropiat vecin, galaxia Andromeda
se îndreaptă spre noi cu 120 km pe secundă
adică 432000 km pe oră.
În viitor
oamenii de stiintă prezic o ciocnire între cele două galaxii.
Ca urmare a impactului
galaxia mai mare va începe
unul dintre cele mai primitive procese cunoscute în Univers.
Este unul dintre cele mai barbare ritualuri din spatiu...
o galaxie mare înghite o galaxie mică.
Scenariul nu este unul de fictiune
ci reprezintă o realitate cosmică.
Se numeste "canibalism galactic."
Teribilul eveniment poate avea loc în cosmos
când două galaxii se ciocnesc frontal.
E posibil să se contopească într-o rezultantă discordantă.
Pentru o galaxie, e un eveniment violent.
Se face bucăti.
Joshua Barnes studiază rezultantele ciocnirilor galactice.
Lucrează asemenea unui criminalist.
Recunoaste că activitatea sa este similară cu cea de investigare a unui accident.
Să ne imaginăm că ajungem la locul unui accident
unde găsim două epave si niciun martor.
Nimeni nu ne poate spune ce s-a întâmplat.
Avem doar dovezile fizice.
Cam asta avem noi de făcut
când studiem ciocnirea galaxiilor.
Nu există martori ai ciocnirilor galactice.
Nu avem decât starea actuală a rezultatelor coliziunii.
Trebuie să facem un fel de investigatie judiciară
pentru a afla
ce s-a întâmplat, pe baza datelor pe care le avem la dispozitie.
Dacă a avut loc o coliziune frontală ne-am da seama
deoarece partea frontală ar fi afectată.
Dacă impactul ar fi lateral
ceea ce este mai plauzibil pentru ciocniri galactice
atunci modelul epavelor ar fi diferit
si interpretarea de asemenea.
Ce determină interactiunile galactice ?
E vorba de gravitatie.
Toate obiectele din Univers se deplasează liber în spatiu.
Când avem două obiecte masive de dimensiunile unor galaxii
fortele gravitationale produc o atractie reciprocă
astfel încât se îndreaptă una spre cealaltă.
Singura fortă de atractie este cea gravitatională.
Galaxiile pe care le vedem astăzi intrând în coliziune
erau relationate si destinate coliziunii
de peste 10-15 miliarde de ani.
Abia acum intră în coliziune.
Galaxia noastră, Calea Lactee
se deplasează către vecina sa, Andromeda.
Ambele galaxii sunt spirale
Dar Andromeda este de două ori mai mare si are o gaură neagră supermasivă
cu o masă de 30 de milioane de ori cât masa solară.
Are aspectul unui dans.
Când observăm două galaxii care se apropie
execută un fel de dans unul în jurul celeilalte.
Se apropie tot mai mult, se miscă din ce în ce mai repede
înainte de a se contopi.
La momentul impactului,
dansatorii galactici realizează mai mult decât o piruetă.
Fiecare are un disc stelar spiral
iar în jurul lui,
un halou de materie întunecată, de material invizibil,
care poate fi detectat doar prin câmpul său gravitational.
Aceste halouri întunecate, care sunt mult mai mari
se vor suprapune pe măsura trecerii galaxiilor.
E posibil ca, pe măsură ce galaxiile se rotesc spiral una în jurul celeilalte
să nu le mai putem distinge ca sisteme separate
iar în final nucleii lor se se amestece.
Când Andromeda se ca ciocni de Calea Lactee
va fi
cea mai mare coliziune în care participă galaxia noastră
si va dura cam 5 miliarde de ani.
Vestea bună este că Sistemul Solar
va fi doar spectator
la ce se va întâmpla cu cele două galaxii.
Discurile lor spirale
se vor dezintegra în forme fantastice.
Când discurile se vor apropia
vor arunca siraguri de stele
numite "cozi mareice".
Ce se va întâmpla cu Soarele si cu Sistemul Solar
dacă vor mai exista
este un eveniment greu predictibil.
Am putea fi norocosi să ne aflăm în acele cozi mareice
si să privim de sus procesul chiar în timpul desfăsurării sale
sau am putea fi aruncati pe o orbită
plonjând spre centrul galaxiilor în contopire.
Practic nu putem prevedea rezultatul.
În timpul contopirii
dacă Sistemul nostru Solar se deplasează pe marginile Andromedei
s-ar putea să nu observăm nimic.
Pe de altă parte
nenumărate stele si materie interstelară
ar putea fi propulsate spre planetele noastre
interferând orbitele lor din jurul Soarelui.
Mai mult, întreaga galaxie ar putea suferi o perturbare cosmică.
Ar putea exista consecinte
care ar putea fi periculoase.
În primul rând
ca o consecintă a contopirii ar putea apărea noi stele.
Actualmente, Calea Lactee si Andromeda
au mult gaz interstelar
materia primă din care se formează stelele.
Aceasta înseamnă
evolutii stelare sau supernove în proximitate
care pot crea unde de soc, explozive
sau emisii de radiatii cosmice
care pot avea consecinte negative.
După contopire
soarta Sistemului Solar devine nesigură
pe măsură ce găurile negre supermasive din Andromeda si Calea Lactee
se vor lupta pentru putere în nou-formata galaxie.
Prin contopire, vor forma o nouă galaxie
iar aceste găuri negre supermasive
se vor deplasa spiral în centrul galaxiei nou formate.
Pentru scurt timp, centrul galaxiei va poseda o gaură neagră bipolară.
Aceste găuri negre vor începe să absoarbă gaze.
Pe măsură ce coliziunea începe să amestece obiectele
gazele vor fi absorbite de către găurile negre.
Se vor activa.
Vor începe să emită radiatii.
Potentialul exploziv, capacitatea de a alimenta găurile negre
din centrul galaxiilor
materia absorbită în interiorul lor, toate aceste posibilităti există.
Singurul loc sigur de unde s-ar putea observa aceste fenomene
ar fi la nivelul cozilor mareice
care eludează coliziunea.
Unii oameni de stiintă consideră
că gaura supermasivă din Andromeda
va consuma Calea Lactee.
Cele două găuri negre se vor roti spiral la nivelul centrului
si vor forma o gaură neagră binară
iar în final se vor contopi
pentru a forma o gaură neagră supermasivă de dimensiuni si mai mari.
La ciocnirea unei galaxii mai mici cu una mai mare
domină galaxia mai mare.
În principiu, majoritatea materiei galaxiei mici
este absorbită de galaxia mare si devine parte a acesteia.
Oamenii de stiintă consideră că amestecarea galaxiilor
este un mod de viată în Univers.
Galaxiile recente, inclusiv Calea Lactee
au crescut prin canibalizarea galaxiilor mici.
Fiecare galaxie vizibilă
a trecut probabil prin coliziuni masive.
Calea Lactee posedă un mănunchi stelar central,
care reprezintă probabil rămăsitele unei coliziuni anterioare.
Majoritatea oamenilor de stiintă consideră
că anticipata contopire dintre Calea Lactee si Andromeda
nu se va petrece mai devreme de 3 miliarde de ani.
Dar în spatiu există alte pericole iminente.
În vecinătatea noastră cosmică, la milioane de ani-lumină
există galaxii hiperactive
care au devenit "potentati" locali.
În inima galaxiilor sălăsuieste un monstru cosmic.
El transformă o galaxie obisnuită
într-una dintre cele mai strălucitoare si mortale ale spatiului.
Quasarii sunt obiecte stranii.
Fiecare este alimentat de o gaură neagră supermasivă
care absoarbe continuu cantităti mari de materie,
cam 10-20 de stele pe an.
În miezul acestor obiecte există o gaură neagră imensă.
Iar rolul acestei găuri negre
este acela de a genera cantităti mari de energie.
Quasarii sunt cele mai eficiente mecanisme energetice din cosmos
producând mai multă energie decât 100 de galaxii normale.
Sunt de 10 trilioane de ori mai strălucitori decât Soarele.
Cum au apărut quasarii în Univers ?
Există o legătură destul de strânsă
între ultimele stadii ale unei contopiri galactice
si asa numitul "fenomen quasar".
Dacă acest fenomen ar avea loc în cazul Căii Lactee si al galaxiei Andromeda
am putea avea
pentru câteva zeci sau sute de milioane de ani
un quasar activ în centrul galaxiilor contopite.
Iar un quasar emite de 100 de ori
mai multă energie decât o galaxie normală.
Iar dacă am fi aruncati pe o orbită
care ne-ar duce spre centrul galaxiei
ne-am putea apropia foarte mult de acest quasar
si să ne prăjim.
Notiunea de "quasar" provine din "sursă radio cvasistelară"
ceea ce înseamnă echivalenti stelari care emit unde radio.
Notiunea a apărut
la momentul când fenomenul quasar era încă un mister.
Acum stim că nu este vorba despre echivalenti stelari.
Pe lângă undele radio si radiatiile vizibile
quasarii emit si radiatii ultraviolete
infrarosii, gamma si radiatii X.
Toate mortale pentru cei care se apropie prea mult.
Un quasar este o gaură neagră supermasivă, situat la mare distantă
dar care este activ, puternic emite în spectrul vizibil
si pe care-l putem observa în multe lungimi de undă.
Quasarii au fost descoperiti în anii 60.
Pe măsură ce imaginile radiotelescoapelor au devenit mai clare
astronomii au descoperit că unii dintre acesti quasari
emit jeturi puternice de radiatii.
Acesti quasari speciali se numesc "blazari"
si reprezintă probabil unele dintre cele mai violente evenimente din Univers.
Blazarii, ca si quasarii, sunt alimentati de găuri negre
dar diferă prin faptul că toată energia lor
este focalizată,
sau cel putin o mare parte din energia lor,
în jeturile emergente.
Jeturile agresive de plasmă ale unui blazar
emit radiatii sub formă de unde radio
si din întreg spectrul
până la radiatii gamma de înaltă energie.
Astrofizicianul Glenn Piner
a investigat conditiile fizice
din centrele acestor galaxii exotice.
Putem utiliza această fântână pentru a vizualiza geometria blazarului.
Dacă baza circulară a fântânii
reprezintă discul gazos de acretie
atunci, jetul de apă
reprezintă jetul de plasmă emis de blazar.
Dacă Terra s-ar afla pe directia jetului
atunci, acest obiect apare ca si blazar.
Pentru un astronom, e ca si cum ar privi într-un furtun de hidrant.
Esti orbit de această strălucire
de acest obiect orbitor numit "blazar."
Jetul blazarului se deplasează cu viteze foarte mari.
Cea mai mare viteză înregistrată a fost de 99,9% din viteza luminii.
Dacă luăm un obiect de mici dimensiuni
cum ar fi o bilă de bowling
si am vrea s-o accelerăm
la 99,9% din viteza luminii,
ar trebui să atribuim acestei bile
toată energia produsă în lume
pentru o durată de o săptămână.
În acesti blazari
sunt accelerate obiecte mai mari decât o bilă de bowling,
obiecte cu mase de ordinul planetei Jupiter sau mai mari.
Pentru aceste viteze
e nevoie de cantităti enorme de energie
emise de această sursă eficientă.
Blazarii pot afecta într-un mod inimaginabil
obiectele cosmice prea apropiate de jetul mortal.
Dacă o planetă s-ar afla prea aproape de acest jet,
să spunem, la câtiva ani-lumină,
radiatiile de pe această planetă
ar putea fi de milioane de ori mai intense decât cele provenite de la stea.
Ar fi expuse constant unor cantităti enorme de radiatii.
Asa că nu cred
că ar exista viată pe o astfel de planetă
care orbitează în jurul unei stele, aflându-se în jetul unui blazar.
Oamenii de stiintă conectează radiotelescoapele din întreaga lume
pentru a obtine capacitatea necesară de a mări imaginea unui jet de blazar.
Pentru a avea o idee despre nivelul puterii de mărire
ar fi nevoie de o putere de mărire pentru a putea citi
din Los Angeles un ziar aflat în New York.
Vrem să vedem cât mai aproape de gaura neagră centrală
pentru a putea întelege modul
accelerării acestor jeturi
si modul în care ajung la astfel de viteze.
Dorim de asemenea, să aflăm
din ce sunt compuse aceste jeturi
deoarece se pare că este vorba
de elemente necunoscute.
Până vom sti mai multe despre blazari
astronomii îi vor supraveghea de aproape
precum si alte locuri primejdioase
din universul nostru incontrolabil.
Este evident
că în Univers se desfăsoară multe evenimente violente
cu energii pe care nu le putem reprezenta aici, pe Terra.
Ca si cum am avea trilioane de sori strălucind simultan.
Acesta este ordinul de mărime al energiei despre care vorbim.
În cazul nostru, faptul că ne aflăm la distantă de aceste locuri
serveste supravietuirii speciei noastre.
Dacă vom călători în spatiu
atunci, cu sigurantă,
va trebui să fim preocupati de aceste evenimente.
Traducere biotudor@gmail.com
Adaptarea Bubuloimare